Hirošima

Po stopách Tvých zbyl jen prach,
jsi jako přízrak ve starých zdech,
už nejsi nic, už nemáš strach,
ještě je slyšet Tvůj poslední vzdech.

Zničené město do rána vstává,
to město plné sutin a prachu
a nikde kolem už neroste tráva,
vychází slunce, má hořkou pachuť.

A lidé, či spíše to co z nich zbylo,
se plouží městem, hledají tváře,
nohy jim těžknou, beznaděj sílí,
klekají před své oltáře.

Vzývají Boha, Bůh však mlčí,
vzývají ďábla, ten se jen směje,
posílá na pomoc smečku vlčí,
otvírá náruč, zem se chvěje.

A město mizí v propadlišti času,
zbyla jen bolest nad osudy lidí,
dnes už jen vzpomínky oživí tu krásu,
jen ten kdo zažil znovu to všechno vidí.